Az emberiség évezredek óta termeszti és műveli a szőlőt, fogyasztja a belőle készült italokat. Az ókori civilizációk, mint az egyiptomiak és a görögök, már szőlőültetvényeket tartottak fenn és különféle technikákat alkalmaztak a növények támogatására és védelmére. Azonban a modern szőlőművelésben használt támberendezések nagy része csak az utóbbi évszázadokban fejlődött ki. A szőlőültetvények kialakítása és gondozása egyaránt tudomány és művészet. A megfelelő támberendezések kiválasztása és alkalmazása kulcsszerepet játszik a szőlőművelésben, hiszen ezek segítségével optimalizálható a növények növekedése, a termés mennyisége és minősége.
A szőlőben kialakított támrendszerek története
A szőlőtermesztés egyidős a támrendszerekkel, mivel a ligeti szőlő (Vitis silvestris) liánnövény fára felkúszott tőkéit kezdték el nevelni időszámításunk előtt 4000-5000 évvel ezelőtt. Később, a kerti szőlő (Vitis vinifera) művelése is kezdetben élőfa támaszon történt, azonban hamar rájöttek, hogy szakszerű metszéssel és művelésmóddal nagyobb termésmennyiség és minőség érhető el, így egyes területeken megjelentek a kis tenyészterületet igénylő tőkeformák, és az ennek megfelelő támaszrendszer is. Legkorábbról időszámításunk előtti 5. században tesznek említést arról, hogy a szőlőt már karós támasszal művelik, valamint kötözést is alkalmaznak az ültetvényekben. Évszázadokon keresztül világszerte, így Magyarországon is jellemző volt a kizárólag csak karós, vagy támasz nélküli tőkeművelés, azonban a filoxéravész bekövetkezte után gyökeres változtatásra, korszerűsítésre volt szükség a szőlőművelésben. A támrendszerek tekintetében ez azt jelentette, hogy javarészt karós tőketámaszt kezdtek alkalmazni, valamint ekkortájt jelent meg a huzalos támrendszer alkalmazásának javaslata is. Később erre a Földművelés, Ipar és Kereskedelemügyi Minisztérium is felhívta a szőlősgazdák figyelmét, miszerint a dráguló fa miatt inkább célszerűbb lenne a huzalos, vagy az akkori megfogalmazás szerint a „drótművelési módot” alkalmazniuk. Azonban ekkortájt még nem igen terjedt el ennek alkalmazása, a felhívás ellenére sem. A filoxéravész indokolta korszerűsítés igényét tovább erősítette a második világháború utáni állapotokat, melynek következtében Magyarországon a szőlőterületek nagysága tovább csökkent. Összességében elmondható, hogy a korszerű nagyüzemi szőlőtermesztés 1949-től kezdődött. Ekkortól indult meg a karós tőketámaszok leváltása és egyre inkább áttértek a huzalos támrendszer alkalmazására. A gépesítés alkalmazásának köszönhetően ez a tendencia rohamosan nőtt, melyhez az egyre inkább súlyosbodó munkaerőhiány is hozzájárult. Ezen kívül a művelésmódok is megváltoztak, így a támaszrendszerek magassága szintén átalakult. A művelőgépek megjelenésével, különösen a gépi szüretre való áttérés kapcsán, a támaszrendszerek korszerűsítése folyamatosan zajlik, a gépekhez igyekeznek igazítani azokat a szőlőt termesztő gazdák.
A támaszrendszer szerepe
Biológiai és technikai szempontból összefoglalva a támasz vagy támaszrendszerek fontosabb feladatai közé tartozik, hogy a tőke törzsét rögzítse, illetve megtartsa. Valamint kulcsfontosságú, hogy a hajtásokat, a lombozatot, illetve a hajtásokon elhelyezkedő terméseket is megtartsa, azok ne terüljenek el a földön. A támaszrendszerek segítségével megfelelően el tudjuk helyezni a kialakuló hajtásokat, így a megjelenő levelek is optimálisabban tudják felhasználni a beérkező fénymennyiséget, továbbá elkerülhetjük a levelek, illetve a hajtások, vagy egyes tőkék okozta önárnyékolást is. Amennyiben a lombozat, illetve a hajtások egyaránt rendezettek, elkerülhetőek a szél, a fagy, vagy akár a napperzselés okozta ártalmak. Továbbá a különböző növényvédelmi problémák elleni védekezés is hatékonyabban végezhető el a megfelelő támaszrendszer kialakításával. Végezetül pedig a termesztéstechnológiai elemek gépesítését is lehetővé teszi, ezáltal könnyebben és hatékonyabban tudjuk művelni ültetvényünket. A megfelelő támberendezések kiválasztása és alkalmazása jelentős hatással van a szőlőültetvények termelékenységére és fenntarthatóságára. Az optimális támberendezés segíthet maximalizálni a termés mennyiségét és minőségét, minimalizálva a betegségek és kártevők kockázatát. Emellett a megfelelő támberendezések segítségével optimalizálható a munkaerő és az erőforrások felhasználása is, ami hozzájárul a gazdaságosabb és hatékonyabb szőlőtermeléshez.
Támrendszerek csoportosítási lehetőségei
A nagyüzemi szőlőtermesztést tekintve két alapcsoportról beszélhetünk, a karós vagy egyedi, és a huzalos támrendszerről. A huzalos támrendszerek lehetnek egysíkú függőlegesek, páros ferdesíkúak, vagy ereszes-huzalosak. A huzalrendszerek alkatrészei lehetnek a huzalrögzítők, huzalfeszítők, valamint beépíthetőek támhuzaltartók és huzalösszefogók egyaránt.
![](https://borespiac.hu/wp-content/uploads/2024/07/Egysiku-fem-tamrendszer-224x300.jpg)
Egysíkú fém támrendszer
További csoportosítás szerint beszélhetünk élő támaszokról, holt támaszokról, valamint ezek együttes alkalmazásából adódó, úgynevezett kombinált támaszokról egyaránt. Első támaszrendszerként az élő támaszok terjedtek el, hasonlóképpen a ligeti szőlő természetes formájához, mely során a ligeti szőlő valamilyen élő fára kúszott fel. Ennek megfelelően rendszerint főleg gyümölcsfára futtatták fel a ligeti szőlőt, ahol a tőkének a törzse a fa mellett nőtt, a tőke karjai pedig a koronán található ágakon helyezkedtek el. Ez azonban igencsak megnehezíti a szőlő okszerű növényvédelmét, valamint a művelhetőséget egyaránt. Üzemi szinten Olaszországban, Portugáliában, valamint Közép-Ázsiában művelik így a szőlőt. Napjainkban értelemszerűen a holt támaszok a leginkább elterjedtek. Beszélhetünk egyedi, valamint közös holt támaszokról. Magyarországon az egyedi támasz (lásd a nyitóképen) csak az alacsony művelésű tőkék esetében alkalmazandó karós támasz. A közös támasz pedig a tőke hajtásait és a tőke idősebb fás részeit tartja.
A támaszrendszer részei a tartóoszlopok, melyek lehetnek keményfa oszlopok, impregnált faoszlopok, fémoszlopok, beton oszlopok, műanyag oszlopok, valamint kombinált oszlopok. Ezeknek megválasztása leginkább a beszerzési áruktól, az ültetvény környezeti tényezőitől, hozzáférhetőségüktől, valamint az alkalmazandó művelésmódoktól függ. További elemei a támaszrendszereknek a törzstámaszok, karók, huzalok, végoszloprögzítők és horgonyzások.
![](https://borespiac.hu/wp-content/uploads/2024/07/Egysiku-fa-tamrendszer-1024x766.jpg)
Egysíkú fa támrendszer
A szőlőültetvényekben alkalmazott támaszrendszerek fontos szerepet játszanak a szőlőtermesztésben, és jelentős hatással vannak a termés minőségére és mennyiségére. A hagyományos és modern támaszrendszerek egyaránt lehetővé teszik a szőlőnövények megfelelő támogatását és a termelés hatékonyabbá tételét. A jövőbeni fejlesztések és innovációk segíthetnek még jobban optimalizálni ezeket a rendszereket a fenntartható és hatékony szőlőtermesztés érdekében. Az egyik fő kihívás várhatóan az lesz, hogy olyan rendszereket fejlesszenek ki, amelyek képesek a klímaváltozásra és az egyre változékonyabb időjárási körülményekre reagálni. Emellett a fenntarthatóság és a környezeti hatások csökkentése is fontos szempont lesz a jövőbeli támaszrendszerek tervezésénél és alkalmazásánál.
A gyakorlati bemutatót a huzalos támrendszerekről itt olvashatja.
(Írta: Taranyi Dóra, Bodor-Pesti Péter)